Kovács Máté ürügyén

„Csak az olvassa művemet,
Ki megért engem és szeret” – ezt a szövegváltozatot bocsátom előre, hisz annyi mondanivalóm van szeretett professzorunkról – és annyit írtam, beszéltem már róla –, hogy a kívülálló számára unalmas ömlengésnek tűnhet. De aki ismerte őt, az átérzi, hogy ez is kevés… Ezért elsősorban nem róla írok, hanem arról hogy mit jelentett számomra az ő példája.
„Az élethez kell egy kis szerencse” – számomra, aki értelmiségi pályára készültem, az volt a szerencse, hogy kiváló tanárokkal találkozhattam a tanulmányaim során. Csak ha a középiskoláimra gondolok, akkor is négy-öt kiváló pedagógusra emlékezem. Osztályfőnök-matematikatanárom, Bende Sándor játékossá tette óráit, nem véletlen, hogy egyik tanítványa vehette át tavaly a norvég király kezéből az Ábel-díjat. A Kertész Laci bácsitól, magyartanárunktól tanultak ma is élénken élnek bennünk. Már a sashegyi Arany János Gimnáziumban belekóstoltam a könyvtári munkába, így én tudtam, hogy a könyvtárban dolgozni kell, ennek tudatában választottam hivatást.
A következő nagy szerencse az egyetemen ért. Kiváló tanárok: Bárczi Géza, Pais Dezső, Bóka László, Koczkás Sándor és Pándi Pál, Maróti Egon és Radnai Béla tanított. De mindannyiuk közül kiemelkedett Kovács Máté, aki nemcsak sokoldalú tudásával, remek előadói stílusával, de jóindulatú figyelmével is segített bennünket. Az Életre készített fel eredendő hajlamaink, képességeink továbbfejlesztésével, hogy választott hivatásunkban sikeresek lehessünk. (És azok a tanítványai, akik tanárként, újságíróként dolgoztak, és sikert arattak, ebben professzorunk hatását máig emlegetik. ) Hiszen a Tanszék – mint maga a Bölcsészkar is – arra készített fel, hogy bármely munkakörbe könnyen beletanulhassunk. 
Külön szerencsém – szerencsénk –, hogy együtt kezdtük egyetemi pályafutásunkat. Máté – akit szeretetünk jeléül így neveztünk – tanszékvezető professzorként, mi gólyaként. 1956-ot írtunk ekkor. Az a felfokozott légkör, a majdnem teljes nemzeti egység is közrejátszhatott, hogy egyből megszerettük egymást csoporttársainkkal: a már obsitos Boda Miklóssal éppúgy egy húron pendültünk, mint Jáky Évával, Nagy Pistával. És nagy szerencsénk volt, hogy csoporttársunk volt Kovács Ilona (számunkra ma is Cica), Máté lánya. Így az azóta is rendszeres csoportbulik révén professzorunkat családi körben is megismerhettük. Meg is szerettük, mert „Leült közénk és gyermekeivé fogadott bennünket” – ezek a ma már Kossuth- és Príma-díjas Ágh István (alias Nagy Pista) szavai. És mint gondos apa, amiben tudott, segített is. Nekem először a Kossuth Klubban szerzett állást. Itt a hazai versmondók legjobbjaival: Demján Évával, Egressy Istvánnal és Polgár Judittal ismerkedtem meg, és a napi munka után közönségük lehettem. Mellettük Gáti József, Horváth Ferenc és Jancsó Adrienne is fellépett. Így lett belőlem rendezvényszervező könyvtáros jóval később, a Ganz-MÁVAG-ban. 
Máté később, a Nyomdász Központi Könyvtárba, majd a Vasas körzeti könyvtárba ajánlott, s így lettem a végzés után szakszervezeti könyvtáros. Minden munkafolyamatot végezhettem, s nem lettem „egy kis csavar a nagy gépezetben, amely nem túl nagy sebességgel halad egy nem túl lelkesítő cél felé” (Moldova György). Nyilván Máté látta, hogy erre van képességem. És sajnos, azt is belátta, hogy hiába ösztönöz hozzá írt szakdolgozatom doktori disszertációvá fejlesztésére, amelyet minisztériumi jutalomra is felterjesztett. A témaválasztás is az ő érdeme: mivel ismerte rajongásomat Tóth Árpád költészete iránt, javasolta, hogy debreceni publicisztikájának egy korszakát (1909-1913.) dolgozzam fel. 
Csak a Tolnai Gábor professzorunknak róla írt nekrológjából értesülhettünk róla, hogy Máté közel tíz társadalmi munkát végzett párhuzamosan, többek között a Népfront budapesti kulturális alelnökeként is. 
Példáját igyekeztem követni. Közel negyedszázadig voltam a KMK propagandabizottságának tagja, s így az ország legjobb reklámkiadványait is megismerhettem, s Pelejtei Tibor előadásaiból (és az általa hangoztatott pr-szemléletről) is sokat hallottam. Csak nyomatékosította azt, amit Máté hangoztatott: figyeljünk olvasóinkra, s a lehetséges könyvtárhasználókra, és elvárásaik szerint alakítsuk kínálatunkat. A Tibor által szervezett tájértekezleteken jó ötleteket szerezhettem, s így sikeres, széles körben elterjedt kiadványokat készíthettem.
Majd a Népfront Fábián Zoltán, később Fekete Gyula vezette Olvasómozgalmi Munkabizottságának tagja lettem, s két országos konferencia előkészítésében is részem lehetett. Ennek megszűntével Molnár Zoltán ösztönzésére a Kölcsey Olvasókör rendezvényeit szerveztem, majd máig a Jankovich Marcell és Földiák András vezette Magyar Művelődési Társaságban dolgozom – természetesen társadalmi munkában.
Egy vezetőt a munkatársai is minősítenek. A Tanszék oktatója volt Fülöp Géza, Kőhalmi Béla és Mezey László, később Szentmihályi János. Mellettük a tanítványok is naggyá lettek, közülük csak három Eötvös kollégiumi szobatársamat említem: Horváth Tibor, Szelle Béla és Zsidai József. Sokatmondó nevek…
Szeretett költőm, Tóth Árpád írta Ady Endrének szóló versében: „Fáj, hogy csendes dalos vagyok s hogy nemzetem / Kemény fiai közt hirdetlek félszegen / Félénk apostola az én erős uramnak…”. Így vagyunk Kovács Mátéval is. De az ő sokoldalú tehetsége, tájékozottsága híján – amely a nyelvészettől és a néprajztól a művelődéspolitika széles spektrumáig terjedt – csak törekedhetünk a követésre, a példaképet el nem érhetjük.
Éppen ezért köszönöm a kuratóriumnak és Elnök úrnak a döntést, amellyel főleg a törekvést, professzorunk iránt nem csökkenő szeretetünket, az egész csoport összetartozását díjazták. Mert az ő emléke az, amely máig összetart bennünket.

	Arnóth Károly